Doktoren ville tale med mig.
- Har De været inde hos fru Vogler? - Ikke endnu.
Lad mig sætte Dem ind i situationen og grunden til, at De skal passe hende.
Fru Vogler er skuespiller, som De ved, og hendes sidste rolle var Elektra.
Midt under forestillingen tav hun og så sig overrasket omkring.
Hun var tavs i godt og vel et minut.
Bagefter undskyldte hun sig med, at hun havde været så tæt på at grine.
Næste dag ringede man fra teatret og spurgte, hvorfor hun ikke kom.
Da husholdersken gik ind til hende, lå hun i sengen.
Hun var vågen, men svarede ikke på spørgsmål og rørte sig ikke.
Tilstanden har nu varet i tre måneder. Vi har undersøgt alt.
Os bekendt er hun fuldkommen rask, såvel åndeligt som kropsligt.
Der er end ikke tale om en slags hysterisk reaktion.
Er der noget, Alma vil spørge om?
Ikke det? Så kan De gå ind til fru Vogler.
Goddag, fru Vogler.
Jeg er sygeplejersken Alma.
Jeg er blevet ansat til at tage mig af Dem indtil videre.
Jeg skal måske fortælle om mig selv. Jeg er 25 år og forlovet.
Jeg blev uddannet som sygeplejerske for to år siden.
Mine forældre har en gård på landet.
Min mor var også sygeplejerske, inden hun blev gift.
Jeg kan hente middagsbakken. Det var lever med frugtsalat.
Det så lækkert ud.
Vil De ikke sidde mere oprejst? Passer det Dem sådan?
Frøken Alma, hvad er Deres umiddelbare indtryk?
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Først synes man, hendes ansigt ser blødt og barnligt ud, -
- men så ser man hendes øjne, og så ...
Jeg synes, hun har sådan et strengt blik.
- Ja, jeg burde måske ikke ... - Hvad ville De sige?
Jeg overvejede at takke nej til opgaven.
- Var der da noget, der skræmte Dem? - Nej, det kan jeg ikke påstå.
Men fru Vogler burde måske have en ældre plejer med mere livserfaring.
- Jeg kan måske ikke håndtere hende. - Håndtere?
Rent sjæleligt.
Hvis hendes stumhed og immobilitet er resultatet af en beslutning, -
- og det må det jo være, da hun er rask, -
- så vidner det om stor sjælestyrke. Måske evner jeg det simpelthen ikke.
Jeg tænkte, at fru Vogler måske ville ligge og kigge lidt på skumringen.
Skal jeg tænde for radioen? Der er vist radioteater.
Tilgiv mig.
Tilgiv mig, min elskede.
Du er nødt til at tilgive mig.
Derer intet andet end din tilgivelse, jeg tragter efter.
Hvad ler fru Vogler ad? Er det skuespilleren, der er morsom?
Hvad kender du til barmhjertighed?
Jeg forstår mig nok ikke på den slags.
Jeg er interesseret i film og teater, men jeg ser det desværre sjældent.
Jeg nærer en kolossal beundring for kunstnere.
Jeg tror, kunsten har en kolossal betydning i livet.
Især for mennesker, der har det svært på en eller anden måde.
Det bør jeg nok ikke tale med Dem om. Så begiver jeg mig ud på tynd is.
Jeg ser, om jeg kan finde noget godt musik.
Er det her fint?
Så godnat, fru Vogler. Sov godt.
For hulen da.
Det er underligt. Man kan gå omkring, næsten som det passer en.
Gøre næsten hvad som helst.
Jeg gifter mig med Karl-Henrik, og vi får børn, som jeg skal opfostre.
Det er alt sammen forudbestemt. Det ligger inde i mig.
Der er ikke noget at gruble over.
Det giver en vældig tryghed.
Og så har jeg et arbejde, som jeg kan lide og trives med.
Det er jo også godt nok, men bare på en anden måde.
Men det er godt.
Det er godt.
Gad vide, hvad der egentlig er galt med hende?
Elisabet Vogler.
Elisabet.
Vil fru Vogler have mig til at åbne brevet?
Skal jeg læse det?
Skal jeg læse det højt for Dem?
"Kære Elisabet. Eftersom jeg ikke må besøge dig, skriver jeg til dig.
Hvis du ikke vil læse mit brev, kan du bare lade være.
Jeg kan ikke lade være med at forsøge at få kontakt med dig, -
- eftersom jeg plages af et evigt spørgsmål:
Har jeg på nogen måde gjort dig fortræd?
Har jeg uforvarende såret dig?
Er der opstået en frygtelig misforståelse mellem os?"
Skal jeg virkelig læse videre?
"Så vidt jeg forstår, var vi lykkelige lige nu.
Vi har aldrig før stået hinanden så nær.
Husker du, at du sagde:
'Først nu begynder jeg at forstå, hvad et ægteskab indebærer.
Du har lært mig ...'
Jeg kan ikke se, hvad der står.
'Du har lært ...' Jo, nu kan jeg se det.
'Du har lært mig, at vi må betragte hinanden, -
- som om vi var to ængstelige børn -
- fyldt med god vilje og de bedste forsætter, men ...
... styret af kræfter, som vi kun delvist behersker.'
Husker du, at du sagde alt det?
Vi var ude at gå tur i skoven, -
- og du stoppede op og holdt fast i min frakke."
Der lå også et fotografi i brevet. Det er et billede af sønnen.
Jeg ved ikke, om ...
Vil fru Vogler have det?
Han ser frygteligt sød ud.
Du, Elisabet, jeg synes ikke, du skal blive på sygehuset længere.
Du tager bare skade af det, og da du ikke vil hjem, -
- kan du og Alma flytte ud til mit sommerhus ved havet.
Tror du ikke godt, jeg forstår det?
Den håbløse drøm om at være.
Ikke at handle, men at være.
Hvert øjeblik at være bevidst og årvågen.
Og så er der afgrunden mellem den, du er for andre, og den, du selv er.
Følelsen af at svindle og sulten efter omsider at blive afsløret.
At få lov til at blive gennemskuet, reduceret, måske tilmed udslettet.
Hvert tonefald er en løgn, hver bevægelse en forfalskning, -
- hvert smil en grimasse.
Tage livet af sig?
Nej da. Det er for væmmeligt.
Det gør man ikke.
Men man kan blive ubevægelig og tavs. Så lyver man i hvert fald ikke.
Man kan lukke sig inde og skærme af.
Så behøver man ikke spille roller eller vise grimasser.
Det tror man. Men virkeligheden er ondskabsfuld.
Dit skjulested er ikke tæt nok.
Overalt siver der livsytringer ind.
Du bliver tvunget til at reagere.
Ingen spørger, om det er ægte eller uægte.
Om du taler sandt eller lyver.
Det er kun på teatret, at den slags betyder noget.
Ja, knap nok dér.
Jeg forstår dig, Elisabet.
Jeg forstår, at du tier og er ubevægelig.
At du har sat viljesløsheden i et fantastisk system.
Jeg forstår, og jeg beundrer.
Jeg synes, du skal blive i rollen, til den er udspillet.
Til den ikke mere er interessant. Så kan du forlade den.
Nøjagtigt som du, én for én, forlader alle dine andre roller.
Sidst på sommeren flytter fru Vogler og Alma så ud til lægens sommerhus.
Beliggenheden nær havet bekommer skuespillerinden udmærket.
Den apati, som havde lammet hende, -
- afløses af lange gåture, fisketure, madlavning, -
- brevskrivning og anden adspredelse.
Alma trives med den landlige isolation og passer sin patient med omsorg.
Ved du ikke, at det betyder uheld at sammenligne hænder?
Elisabet, må jeg læse lidt af min bog højt for dig?
Eller forstyrrer jeg dig? Der står:
"Al den ængstelse, vi bærer på, vores uopfyldte drømme, -
- den uforklarlige ondskab, angsten for udslukkelsen, -
- den smertefulde indsigt i vore jordiske betingelser, -
- har langsomt udkrystalliseret sig til et håb om en overjordisk frelse.
Vor tros og vor tvivls uhørte råb mod mørket og stilheden -
- er et af de mest skræmmende beviser på vores ensomhed -
- og vores skræmte, usagte vished."
Tror du, det er sådan?
Jeg tror ikke på det.
Ja, forandre sig. Men jeg er så doven. Det giver mig dårlig samvittighed.
Karl-Henrik skælder mig ud og siger, jeg går omkring som en søvngænger.
Men jeg synes, det er urimeligt. Jeg fik klassens højeste karakterer.
Men han taler nok om noget andet.
Du ... Undskyld.
Ved du, hvad jeg plejer at tænke på?
Der, hvor jeg tog eksamen, er der et hjem for gamle sygeplejersker.
De har altid været sygeplejersker og passet deres arbejde i kittel.
De bor der på deres små værelser. Tænk at vie hele livet til én sag.
At tro på noget, udrette noget, synes der er en mening med ens liv.
Det kan jeg godt lide.
At man holder urokkeligt fast i noget, uanset hvad der sker.
At man betyder noget for andre mennesker.
Synes du ikke også, det er godt?
Jeg ved godt, det lyder barnligt, men jeg tror på det.
Det var da utroligt, som det regner.
Jo, han var gift.
Vi havde et forhold i fem år.
Så blev han selvfølgelig træt af mig.
Jeg var nok frygteligt forelsket. Han var jo også den første.
Jeg husker det hele som én lang pinsel.
Lange perioder med plage og korte stunder, som skulle ...
Jeg kom til at tænke på det, efter du har lært mig at ryge.
Han røg som en skorsten.
Når man tænker på det bagefter, virker det naturligvis banalt.
På en underlig måde var det aldrig rigtig virkeligt.
Jeg ved ikke, hvad man skal sige. Men jeg var aldrig virkelig for ham.
Mine pinsler var nok virkelige.
Det var på en ubehagelig måde, som om de hørte med.
Som om det skulle være sådan.
Tilmed det vi sagde til hinanden.
Der er mange, der har sagt om mig, at jeg er god til at lytte.
Der er aldrig nogen, der har gidet lytte til mig. Ligesom du gør du.
Du er vist det første menneske, der har lyttet til mig.
Det kan ikke være spor interessant. Du kunne læse en god bog i stedet.
Det er utroligt, som jeg sludrer.
Det er så rart at snakke. Det føles så varmt og rart.
Jeg har aldrig før haft det sådan her.
Jeg har altid ønsket mig en søster. Jeg har kun en masse brødre. Syv styk.
Og nu sludrer jeg løs. Jeg har været omgivet af drenge hele livet.
Men jeg kan godt lide drenge.
Du, som har så meget erfaring, ved vel den slags.
Jeg er vældigt glad for Karl-Henrik, men man elsker nok kun en gang.
Men jeg er ham tro. Ellers får man mange tilbud i min profession.
Karl-Henrik havde lejet et sommerhus ude ved havet.
Det var i juni, og vi var helt for os selv.
En dag, Karl-Henrik var kørt til byen, gik jeg ned til stranden alene.
Det var så varmt og dejligt.
Så lå der en anden pige dernede. Hun boede på en ø i nærheden, -
- men hun var padlet over til os, fordi vi lå mere ugenert mod syd.
Så vi lå ved siden af hinanden helt nøgne og solede os.
Så slumrede vi lidt og vågnede og smurte os ind.
Og så havde vi sådan nogle billige basthatte på hovedet.
Jeg havde et blåt bånd omkring min hat.
Så lå jeg og tittede frem under hatten.
Kiggede ud på landskabet og havet og solen.
Det var så morsomt.
Pludselig så jeg to små skikkelser hoppe rundt på klipperne over os.
De gemte sig og kiggede frem af og til.
"Der er to drenge, der belurer os," sagde jeg til hende. Hun hed Katarina.
"Så lad dem kigge," sagde hun og vendte sig om på ryggen.
Det føltes så underligt.
Jeg ville tage badekåben på, -
- men jeg blev bare liggende på maven med måsen i vejret.
Helt ugeneret og rolig.
Og hele tiden lå Katarina ved siden af med sine bryster og tykke lår.
Hun lå bare dér og fniste lidt for sig selv.
Jeg så, drengene var kommet nærmere. De stod bare og gloede på os.
Og jeg så, at de var frygteligt unge.
Og den ene af dem, ham der var mest modig, -
- kom hen til os og satte sig på hug ved siden af Katarina.
Han lod, som om han var optaget af sin ene fod og pillede sig mellem tæerne.
Jeg følte mig helt underlig.
Pludselig hørte jeg Katarina sige: "Hør, kommer du ikke lige herhen?"
Så tog hun hans hånd og hjalp ham med at tage bukser og skjorte af.
Pludselig lå han oven på hende. Hun hjalp ham ind og tog ham på røven.
Den anden dreng sad bare oppe på bakken og kiggede.
Og jeg hørte Katarina hviske ham i øret og grine.
Han lå med sit ansigt lige mod mit.
Det var helt rødt og opsvulmet.
Pludselig vendte jeg mig og sagde: "Kommer du ikke også over til mig?"
Katarina sagde: "Gå over til hende."
Så trak han sig ud af hende og faldt tungt oven på mig.
Så tog han fat i mit ene bryst. Det gjorde så ondt.
Jeg var helt færdig og kom næsten med det samme.
Jeg skulle til at sige, at han skulle passe på, jeg ikke blev gravid, -
- og så kom han.
Jeg mærkede som aldrig før, hvordan han sprøjtede sæd op i mig.
Han holdt om mine skuldre og lænede sig bagud. Jeg kom igen og igen.
Katarina lå der og kiggede på os og holdt om ham bagfra.
Da han var klar, tog hun ham i favnen og gjorde sig færdig med hans hånd.
Og da hun så kom, skreg hun skingert.
Så begyndte vi alle tre at grine. Vi kaldte på drengen oppe på bakken.
Han hed Peter.
Han kom forvirret ned og så ud, som om han frøs i solskinnet.
Katarina knappede hans bukser op og begyndte at lege med ham.
Og da den gik på ham, tog hun den i munden.
Han kyssede hende på ryggen, og så vendte hun sig om -
- og tog hans hoved med begge hænder og gav ham sit bryst.
Den anden dreng blev så ophidset, at han og jeg begyndte forfra.
Det var lige så skønt som første gang.
Så badede vi og gik hvert til sit, -
- og da jeg kom tilbage, var Karl-Henrik kommet hjem fra byen.
Og vi spiste middag sammen og drak rødvin, som han havde købt.
Og så elskede vi.
Vi har ikke haft det så dejligt sammen før eller siden. Forstår du det?
Jeg blev selvfølgelig gravid.
Karl-Henrik, som læser til læge, fik en ven til at give mig en abort.
Vi var begge tilfredse. Vi ville jo ikke have børn.
I hvert fald ikke på det tidspunkt.
Det passer jo ikke.
Det hænger slet ikke sammen.
Og så får man dårlig samvittighed over småting. Forstår du det?
Og hvad med det, man har sat sig for? Behøver man slet ikke gøre det?
Men kan man være en og samme person på samme tid?
Jeg mener, være to mennesker? Hvor er det åndssvagt.
Der er jo ingen grund til at tude.
Jeg henter et lommetørklæde.
Nu er det næsten morgen, og det regner stadig.
Tænk, hvor jeg kværner løs. Jeg taler konstant, og du lytter.
Hvor må du kede dig. Hvad skulle mit liv sige dig?
Man burde være som dig.
Ved du, hvad jeg tænkte, da jeg havde set din film?
Da jeg kom hjem, så jeg mig i spejlet og tænkte: "Vi er ens."
Du er meget smukkere, men på en måde er vi ens.
Jeg kunne nok forvandle mig til dig, hvis jeg virkelig anstrengte mig.
Altså indeni.
Du kunne forvandle dig til mig uden videre, ikke?
Om end din sjæl ville være for stor. Den ville trænge ud.
Nu skal du gå i seng. Ellers falder du i søvn ved bordet.
Nej, nu må jeg i seng. Ellers falder jeg i søvn ved bordet.
Det ville være noget ubekvemt.
Godnat.
Elisabet ...
Sagde du noget til mig i går aftes?
Var du inde hos mig i nat?
Skal jeg også tage din post med?
Må jeg tage en tår?
Gid jeg kunne leve sådan her altid.
At tie, at leve isoleret, at reducere sine behov, -
- at føle den forslåede sjæl begynde at rette sig ud.
Alma passer mig og forkæler mig på så rørende vis.
Jeg tror for resten, at hun trives og er ganske tæt knyttet til mig, -
-tilmed lidt forelsket på en ubevidst og bedårende måde.
Det er meget underholdende at studere hende.
Af og til begræder hun sine synder, -
- et orgie med en dreng samt efterfølgende abort.
Hun klager også over, -
- at hendes forestillinger om livet ikke følger hendes handlinger.
Jeg ser, du læser et skuespil.
Det er et sundhedstegn. Det skal jeg rapportere til lægen.
Tror du ikke snart, vi kan rejse hjem? Man begynder at længes efter byen.
Gør du ikke det?
Vil du gøre mig rigtig glad?
Jeg ved, det er et stort offer, men jeg har brug for din hjælp.
Det er ikke farligt. Du skal bare tale med mig.
Det behøver ikke være noget særligt.
Vi kan tale om, hvad vi skal have til middag, -
- eller om vandet er så koldt efter stormen, at man ikke kan bade.
Vi skal bare tale et par minutter. Et minut!
Du kan læse lidt for mig. Bare sige et par ord.
Jeg må prøve på ikke at blive vred. Du er tavs, og det må du om.
Men nu har jeg brug for, at du taler med mig.
Søde ven, kan du ikke bare sige et enkelt ord?
Jeg vidste, du ville nægte. Du ved jo ikke, hvordan jeg har det.
Jeg troede ellers, at store kunstnere nærede stor medfølelse for andre.
At de skabte gennem stor medlidenhed og et behov for at hjælpe.
Men det var dumt af mig.
Du har udnyttet mig!
Til hvad ved jeg ikke, men nu kasserer du mig.
Ja, jeg kan udmærket høre, hvor falsk det lyder!
"Du har udnyttet mig, og så kasserer du mig!"
Sådan er det. Hvert et ord. Selv solbrillerne!
Du har virkelig såret mig.
Du har grinet ad mig bag min ryg.
Tænk, at jeg læste dit brev til lægen, bare fordi det ikke var lukket, -
- og jeg har læst det grundigt.
Og du fik mig til at fortælle alt det, jeg aldrig har røbet for nogen.
Og så sladrer du. Sikke et studium, hva'?
Du er en ... Nej, nu skal du sige noget!
Hvis du har noget at sige, skal du kraftedeme ...
Nej, lad være!
Der blev du nok bange, hva'?
Et kort sekund følte du oprigtig frygt, ikke sandt?
En ægte dødsangst, ikke?
"Alma er blevet tosset," tænkte du.
Hvad er du egentlig for et menneske?
Eller tænkte du: "Det ansigt skal jeg huske."
"Det tonefald. Det udtryk." Du skal få en omgang, du ikke glemmer.
Du ler, gør du.
For mig er det ikke så enkelt. Og heller ikke så morsomt.
Men du kan jo altid le.
Skal det være sådan her?
Er det så vigtigt ikke at lyve? At tale sandt og lyde oprigtig?
Kan man leve uden at tale i øst og i vest?
Lyve og sno sig og komme med udflugter?
Er det ikke bedre at give sig selv lov til være sløv og slap og løgnagtig?
Man får det måske bedre af at lade sig selv være, som man er.
Nej, du forstår det ikke.
Du forstår ikke, hvad jeg siger. Sådan en som dig er utilnærmelig.
Lægen sagde, du var mentalt frisk, men din galskab er af værste skuffe.
Du spiller frisk. Du gør det så godt, at alle tror på dig.
Alle andre end mig, for jeg ved, hvor rådden du er.
Sikke en opførsel.
Elisabet, om forladelse.
Jeg opfører mig som en idiot. Jeg er her jo for at hjælpe dig.
Det var bare det frygtelige brev. Jeg blev så skuffet.
Du bad mig jo selv om at fortælle om mig selv.
Det var så dejligt. Du så så rar og forstående ud.
Det var så dejligt at fortælle alting.
Og så var jeg vel lidt smigret over, at en skuespiller gad høre på mig.
Jeg tænkte vel, at det var fint, hvis du havde nogen glæde af det.
Men det er jo forfærdeligt. Det er jo den rene ekshibitionisme.
Elisabet, nu må du altså tilgive mig. Jeg er så glad for dig.
Du betyder så meget for mig. Jeg har lært så meget af dig.
Vi skal ikke skilles som uvenner.
Du vil ikke tilgive mig, fordi du er så opblæst!
Du vil ikke nedlade dig, for du synes ikke, det er nødvendigt!
Jeg gør det ikke!
Vi taler ikke, lytter ikke, kan ikke opfatte ...
Elisabet?
Når du sover, er dit ansigt slapt.
Din mund er opsvulmet og grim.
Du har en led rynke i panden.
Du lugter af søvn og gråd.
Og jeg kan se pulsen på din hals. Du har et ar, du dækker med sminke.
Elisabet.
Nu råber han igen.
Nu finder jeg ud af, hvad han vil os -
- her langt borte i vores ensomhed.
Elisabet.
Undskyld, jeg forskrækkede dig.
- Jeg er ikke Elisabet. - Jeg har ikke nogen krav.
Jeg har ikke villet forstyrre dig. Tror du ikke, jeg forstår det?
Lægen har jo forklaret både det ene og det andet.
Det sværeste er at forklare det for din lille dreng.
Jeg gør det, så godt jeg kan.
Der er noget, der ligger dybere, og som er svært at få øje på.
Man elsker nogen, eller rettere, man siger, man elsker nogen.
Det er til at forstå. Håndgribelige ord.
Hr. Vogler, jeg er ikke Deres hustru.
Man bliver også elsket. Man danner et lille fællesskab.
Det giver tryghed. Man ser en mulighed for at holde det ud, ikke?
Hvordan skal jeg få sagt alting uden at løbe sur i det og kede dig?
Jeg elsker dig lige så højt som før.
Vær ikke så ængstelig, min elskede.
Vi har jo hinanden. Vi har tiltro til hinanden.
Vi kender hinandens tanker. Elsker hinanden. Sådan er det, ikke?
Ja, og det vigtige er jo anstrengelsen og ikke det, vi frembringer.
At opfatte hinanden som plagede, hjælpeløse, ensomme børn.
Hils din dreng og sig, at mor snart kommer tilbage.
Mor har været syg, men hun savner sin lille dreng.
Husk at købe noget legetøj til ham. Det skal være en gave fra mor.
Jeg nærer en sådan ømhed for dig.
Det er næsten ikke til at holde ud.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal stille op med min ømhed.
Jeg lever af din ømhed.
Elisabet, har du det godt hos mig? Har du det dejligt?
Du er en vidunderlig elsker. Det ved du da.
Min elskede.
Bedøv mig. Smid mig ud.
Jeg kan ikke mere.
Lad mig være! Det hele er én stor skam!
Lad mig være! Jeg er kold og rådden og ligegyldig!
Det er bare løgn og forfalskninger alt sammen.
Elisabet, hvad har du dér?
Hvad er det, du gemmer under hånden?
Må jeg se?
Det er billedet af din lille dreng, som du rev i stykker.
Det må vi tale om.
Fortæl nu, Elisabet.
Nå, men så gør jeg det.
Det var til en fest en aften, ikke?
Det var sent og ganske støjende.
Hen på morgenen var der en i selskabet, der sagde:
"Elisabet, du har næsten alt som kvinde og som kunstner.
Men du mangler moderlighed."
Du lo, for du syntes, det lød åndssvagt.
Men efter en tid bemærkede du, at du gik og spekulerede over det.
Du blev mere og mere urolig, og så lod du din mand gøre dig gravid.
Du ville være mor.
Da du mærkede, det var på vej, blev du bange.
Bange for ansvaret. Bange for at blive bundet.
Bange for at komme væk fra teatret. Bange for smerten og bange for at dø.
Bange for kroppen, der svulmer op.
Men hele tiden spillede du rollen som en lykkelig, ung, vordende mor.
Og alle sagde: "Hvor er hun smuk. Så smuk har hun aldrig været før."
Undervejs forsøgte du flere gange at fjerne fostret.
Men det mislykkedes.
Da du forstod, det var uigenkaldeligt, begyndte du at hade barnet og ønske, -
- at det ville være dødfødt.
Du ønskede, at barnet ville være dødt.
Du ønskede dig et dødt barn.
Det blev en hård og langvarig fødsel. Du led i flere døgn.
Til sidst tog de barnet med tang.
Du så med væmmelse og skræk dit misdannede barn og hviskede:
"Kan du ikke snart dø? Kan du ikke dø?"
Men han overlevede.
Drengen skreg dag og nat.
Og du hadede ham.
Du var bange. Du havde dårlig samvittighed.
Til slut tog slægtninge og jordemødre sig af barnet.
Du kunne rejse dig fra sygelejet og tage tilbage til teatret.
Men lidelserne var ikke forbi.
Den lille dreng blev grebet af en ufattelig kærlighed til sin mor.
Du værger fortvivlet for dig.
Du føler, at du ikke kan gengælde det, men så forsøger du igen og igen.
Men det bliver kun til onde og kejtede møder mellem jer.
Du kan ikke. Du er kold og ligegyldig.
Og han ser på dig. Han elsker dig, og han er så blød.
Og du vil slå ham, fordi han ikke lader dig være.
Du synes, han er væmmelig med sin tykke mund og grimme krop -
- og de fugtige, bønfaldende øjne.
Du synes, han er væmmelig, og du er bange.
Hvad har du dér?
Hvad er det, du gemmer under hånden?
Må jeg se?
Det er billedet af din lille dreng, som du rev i stykker.
Det må vi tale om.
Fortæl nu, Elisabet.
Nå, men så gør jeg det.
Det var til en fest en aften, ikke?
Det var sent og ganske støjende.
Hen på morgenen var der en i selskabet, der sagde:
"Elisabet, du har næsten alt som kvinde og som kunstner.
Men du mangler moderlighed."
Du lo, for du syntes, det lød åndssvagt.
Men efter en tid bemærkede du, at du gik og spekulerede over det.
Du blev mere og mere urolig, og så lod du din mand gøre dig gravid.
Du ville være mor.
Da du mærkede, det var på vej, blev du bange.
Bange for ansvaret. Bange for at blive bundet.
Bange for at komme væk fra teatret. Bange for smerten og bange for at dø.
Bange for kroppen, der svulmer op.
Men hele tiden spillede du rollen som en lykkelig, ung, vordende mor.
Og alle sagde: "Hvor er hun smuk. Så smuk har hun aldrig været før."
Undervejs forsøgte du flere gange at fjerne fostret.
Men det mislykkedes.
Da du forstod, det var uigenkaldeligt, -
- begyndte du at hade barnet -
- og ønske, at det ville være dødfødt.
Du ønskede, at barnet ville være dødt.
Du ønskede dig et dødt barn.
Det blev en hård og langvarig fødsel. Du led i flere døgn.
Til sidst tog de barnet med tang.
Du så med væmmelse og skræk dit misdannede barn og hviskede:
"Kan du ikke snart dø? Kan du ikke dø?"
Drengen skreg dag og nat.
Og du hadede ham.
Du var bange. Du havde dårlig samvittighed.
Til slut tog slægtninge og jordemødre sig af barnet.
Du kunne rejse dig fra sygelejet og tage tilbage til teatret.
Men lidelserne var ikke forbi.
Den lille dreng blev grebet af en ufattelig kærlighed til sin mor.
Du værger fortvivlet for dig.
Du føler, at du ikke kan gengælde det, men så forsøger du igen og igen.
Men det bliver kun til onde og kejtede møder mellem jer.
Du kan ikke. Du er kold og ligegyldig.
Og han ser på dig. Han elsker dig, og han er så blød.
Og du vil slå ham, fordi han ikke lader dig være.
Du synes, han er væmmelig med sin tykke mund og grimme krop -
- og de fugtige, bønfaldende øjne.
Du synes, han er væmmelig, og du er bange.
Nej, jeg er ikke som dig.
Jeg føler ikke det samme som dig.
Jeg er sygeplejersken Alma. Jeg er her for at hjælpe dig.
Jeg er ikke Elisabet Vogler. Du er Elisabet Vogler.
Jeg vil gerne have ...
Jeg elsker ...
Jeg har ikke ...
Jeg har lært en hel del.
Vi må se, hvor længe jeg klarer det.
Jeg bliver aldrig som dig. Jeg forandres hele tiden.
Du kan gøre med mig, som du vil. Du når mig aldrig.
Sig hver især intet. Skær et lys.
En slags andet. Ikke nu. Nej nej.
En advarsel uden for tid. Uberegnende.
Når det skulle ske, skete det ikke som fejltagelse.
Selv der hvor du står. Men jeg burde gøre det.
Ikke indad, nej. Samler sig, når andre bestemmer.
Et fortvivlet "måske"!
Tager, ja. Men hvor er nærmest?
Det hedder "hvad". Nej nej nej ...
Os. Vi. Nej, jeg ...
Ordene er så mange og så ækle. Ubegribelig smerte ... Kasseret!
Prøv nu at høre på mig.
Gentag efter mig:
Ingenting.
Nej, ingenting.
Ingenting.
Sådan ja. Det er fint.
Sådan skal det være.